Antoine de Saint-Exupéry
A kis herceg
1.
Hatéves koromban egy könyvben, mely az ôserdôrôl szólt, és Igaz Történetek volt a címe, láttam egy nagyszer? képet. Óriáskígyót ábrázolt, amint egy vadállatot nyel el. Tessék, itt a rajz másolata. 

A könyvben ez állt: "Az óriáskígyó egészben, rágás nélkül nyeli le zsákmányát. Utána moccani sem bír, és az emésztés hat hónapját végigalussza." 
Akkoriban sokat t?nôdtem a dzsungelek kalandain, és egy színes ceruzával nekem is sikerült megrajzolnom elsô rajzomat. Az 1. számút. Ilyesformán:
Remekm?vemet megmutattam a fölnôtteknek, és megkérdeztem ôket, nem félnek-e tôle. 
- Miért kellene félni egy kalaptól? - válaszolták. 
Az én rajzom azonban nem kalapot ábrázolt. Óriáskígyót ábrázolt, amint épp egy elefántot emészt. Erre lerajzoltam az óriáskígyót belülrôl is, hogy a fölnôttek megérthessék, mirôl van szó. Mert nekik mindig mindent meg kell magyarázni. Ez a 2. számú rajz ilyesforma volt: 
Most aztán a fölnôttek azt ajánlották, ne rajzoljak többé óriáskígyót se nyitva, se csukva, hanem inkább foglalkozzam földrajzzal, történelemmel, számtannal és nyelvtannal. Így mondtam le hatéves koromban nagyszer? festôi pályafutásomról. Kedvemet szegte 1. és 2. számú rajzom kudarca. A nagyok semmit sem értenek meg magutól, a gyerekek pedig belefáradnak, hogy örökös-örökké magyarázgassanak nekik. 
Más mesterséget kellett választanom tehát: megtanultam repülôgépet vezetni. 
Nagyjából az egész világot berepültem. És való igaz, hogy közben nagy hasznát vettem a földrajznak. Elsô pillantásra meg tudtam különböztetni Kínát Arizónától. Ez pedig fölöttébb hasznos dolog, ha éjszaka eltéved az ember. 
Így aztán életem folyamán nagyon sokszor kerültem kapcsolatba komoly emberekkel. Jócskán akadt dolgom a fölnôttekkel. Közvetlen közelrôl láthattam ôket. És nem mondhatnám, hogy ettôl jobb lett róluk a véleményem. 
Ha olyannal találkoztam, aki kicsit értelmesebbnek látszott, kipróbáltam rajta 1. számú rajzomat, mert azt mindig magamnál tartottam. Meg akartam tudni, valóban megérti-e a dolgokat. De a válasz mindig így hangzott: "Ez egy kalap." 
Erre aztán nem beszéltem neki se óriáskígyókról, se csillagokról. Alkalmazkodtam hozzá. Bridzsrôl beszéltem neki, meg golfról meg politikáról és nyakkendôkrôl. Az illetô fölnôtt pedig örült neki, hogy ilyen okos emberrel került ismerettségbe. 
2.
Így éltem magányosan, anélkül, hogy igazában bárkivel is szót érthettem volna, míg egyszer, hat esztendôvel ezelôtt, kényszerleszállást nem kellett végeznem a Szaharában. Valami eltörött a motoromban. És mivel se gépészem nem volt, se utasom, magamnak kellett nekilálnom, hogy zölt ágra vergôdjem valahogyan, és kijavítsam a súlyos hibát, Élet és halál kérdése volt ez számomra. Alig egy hétre való ivóvízem volt. 
Ott dôltem álomra az elsô este a homokon, ezermérföldnyire minden lakott helytôl. Elhagyatottabb voltam, mint tutaján a hajótörött az óceán közepén. Elképzelhetô hát, mennyire meglepôdtem, amikor hajnalban egy fura kis hang ébresztett föl. 
Azt mondta: 
- Légy szíves, rajzolj nekem egy bárány! 
- Micsoda ? 
- Rajzolj nekem egy bárányt...
Fölugrottam, mintha villám csapott volna le mellettem. Megdörgöltem a szememet, azután jól kimeresztettem. És egy apró emberkét láttam, egy teljességgel rendkívüli kis emberkét, amint komoly figyelemmel szemlél. Itt a legjobb kép, amit késôbb csinálnom sikerült róla. Csakhogy az én rajzom kétségkívül sokkal kevésbé elragadó, mint amilyen a mintája volt. Igaz, nem az én hibámból. Mert ami festôi pályafutásomat illeti, attól már hatesztendôs koromban elvették a kedvemet a fölnôttek, így aztán nem is tanultam meg rajzolni, kivéve a csukott meg a nyitott óriáskígyókat. 
Ámulattól kerek szemmel néztem hát a külös tüneményt. Ne feledjük el: ezer mérföldre voltam minden alkott vidéktôl. Emberkémen pedig semmi jele nem volt annak, mintha eltévedt volna, vagy halálosan fáradt, halálosan éhes, halálosan szomjas lenne, esetelg halálosan félne. Egyáltalán nem úgy festett, mint egy szerencsétlen gyerek, aki eltévedta sivatagban, ezermérföldnyire minden lakott helytôl. Mikor végre szavamra leltem, azt kérdeztem tôle: 
- De hát... hogy kerülsz te ide? 
Erre szelíden, és mintha valami nagyon komoly dolgot kérne, megismételte:
- Légy szíves, rajzolj nekem egy bárányt... 
Ha valami nagyon leny?gözôen rejtélyes, az ember nem meri megtenni, hogy ne engedelmeskedjék. Akármilyen képtelenségnek találtam, ezer mérföldre minden lakott helytôl és ráadásul halálos veszedelemben: elôvettem a zsebembôl egy darab papirost meg a töltôtollat. Hanem akkor eszembe jutott hogy én fôként földrajzot, történelmet, számtant és nyelvtant tanutam, és egy kicsit kedvetlenül közöltem emberkémmel, hogy nem tudok rajzolni. 
- Annyi baj legyen - felelte. - Rajzolj nekem egy bárányt. 
Minthogy bárányt soha életemben nem rajzoltam, papírra vetettem neki a két rajz közül, amire egyáltalán képes voltam, az egyiket: a csukott óriáskígyót. De hogy elképedtem, mikor az emberke azt mondta rá: 
- Nem! Nem! Nem elefántot akarok óriáskígyóban! Az óriáskígyó nagyon veszedelmes, az elefánt meg olyan behemót nagy. Nálam odahaza minden apró. Nekem bárányka kell. Rajzolj nekem egy bárányt. 
Hát erre rajzoltam egyet. 
Figyelmesen szemügyre vette, aztán:
- Nem! - mondta. - Ez már nagyon beteg. Csinálj egy másikat nekem. 
Rajzoltam egy másikat. 
Kis barátom kedvesen, de elnézôen mosolygott. 
- Jó, jó... Csakhogy ez nem bárány, hanem kos. Ennek szarva van. 
Megint újat rajzoltam. 
Ez se volt jó neki, akárcsak az elôzôk. 
- Nagyon öreg. Nekem olyan bárány kell, amelyik sokáig él. 
Erre már kifogytam a türelembôl. Mielôbb neki akartam kezdeni a motorom szétszerelésének; ráfirkáltam hát a papírra a mellékelt rajzolt.
(RAJZ)
- Tessék - mondtam. - Ez itt a ládája. Benne van a bárány, amit akarsz. 
Nagy meglepetésemre egyszeriben fölragyogott az arca. 
- Ez az! Éppen így akartam! Mit gondolsz, sok f? kell ennek a báránynak ? 
- Miért? 
-Hát mert nálam odahaza minden olyan kicsi... 
- Biztosan elég lesz neki. Egészen kicsi bárány. 
A rajz fölé hajolt. 
- Nem is olyan kicsi... Nézd csak! Elaludt... 
Így ismerkedtem meg a kis herceggel. 

