Aquincum polgárvárosa
Polgárvárosi amfiteátrum
Vízvezeték - Aquaeductus
Keleti táborkapu - Porta praetoria
Északi városfal és városkapu
Déli táborkapu - Porta principalis dextra
A legiotábor fürdője - Thermae Maiores
Kaszárnya és szentély romjai
Hercules villa
Cella trichora
Katonavárosi amfiteátrum 

Aquincum polgárvárosa 
Az Óbudai sziget északi csúcsával szemközt fekvő, forrásokban és vízlevezető árkokban gazdag területen az 1. század végéről és a 2. század elejéről származnak az első településnyomok. A kezdetben falusias szerkezetű település fából és agyagból készült építményeit a 2. században váltották fel a kőépületek. A település szerkezetét ekkor már a tudatos városrendezési elvek alakították. A város Hadrianus uralkodása idején (feltehetően 124 körül) municipium rangot kapott, s ettől kezdve önálló közigazgatási egységként működött. Septimius Severus uralkodása idején (194-ben) colonia rangot kap a város. Ezt követően, a 2.-3. század fordulóján, érte el a város legnagyobb kiterjedését, lakóinak száma 10-12000-re becsülhető. A 4. század második felétől kezdődően fokozatosan csökkent a polgárváros lakóinak száma, s az 5. század elejéről csak szórványos adatok tanúskodnak az épületek használatáról.
Bár a római kor négy évszázada alatt a polgári városrész településszerkezete, kiterjedése folyamatosan változott, jellegzetes építészeti elemei - a vízvezeték pillérek, az amfiteátrum és a városfal négyszöge - mindvégig a felszínen nyomon követhetők voltak, s a mai városképnek is meghatározó elemei maradtak.

Polgárvárosi amfiteátrum
Aquincum két amfiteátruma közül a kisebbik, az un. polgárvárosi amfiteátrum a város északi falán kívül helyezkedik el.
A 2. század közepén már működő építményt a 3. század folyamán többször felújították. Szerkezete alapján a szinte köralaprajzú, 86, 5 x 75, 5m tengelyméretű épület a földamfiteátrumok körébe sorolható. Ennél a típusnál a lelátást, biztosító rézsűt két gyűrűfal közé döngölt földből alakították ki. Erre kerültek a lelátó kőpadjai, melyek közül néhányba a páholy egykori tulajdonosának nevét is belevésték. A részben fedett lelátókra külső rámpán juthatott a mintegy 6-7000 főnyi közönség, s innen szemlélhette az arénában folyó küzdelmet. Az arénát, melybe a kelet-nyugati tengelyben kialakított két kapun lehetett bejutni, 3 méter magas pódiumfal vette körbe.

Vízvezeték - Aquaeductus 
A jelenlegi Római Strandfürdő területén ma is működő gyógyvizű források táplálták a római kori Budapest egyik legnagyszerűbb ipari és technikai létesítményét a vízvezetéket. Ez szolgáltatta a folyóvizet nemcsak a polgárváros, de egyes időszakokban a legiotábor és a katonaváros lakói számára is.
A vízvezeték rendszer kiindulópontja egy, a nympháknak szentelt liget volt, ahol a felszínre törő források (eddig 14 forrást ismerünk) fölé cölöpökön álló kútházakat emeltek a 2. század elején. A forrásvizet terrakotta edényekben fogták fel és kivezető csatornákon keresztül medencékbe juttatták. A területről származó oltárkövek tanúskodnak a vizet fakasztó, gyógyító és oltalmazó istenségeknek bemutatott áldozatokról.

Keleti táborkapu - Porta praetoria 
A legiotábornak a Dunára, vagyis az ellenség felé néző oldalán volt a tulajdonképpeni fokapuja. A via praetoria innen vezetett a táborközpontba, a principia épületéhez.
A porta praetoria ma ismert formájában a 3. század második felében épült. A háromnyílású kapuépítményt kétoldalt egy-egy emeletes, köralapozású, nyolcszögletű torony fogta közre. A boltozott átjárók közül a középső a kocsiforgalom, a két szélső a gyalogosok számára készült. Az északi átjáró boltívét a megmaradt faragott kövek alapján rekonstruálták s alakos zárókövét is visszaépítették. A kivezető kocsiút közepén mészkőlapokkal fedett szennyvízcsatorna vezetett a Duna felé. A porta praetoria felől lehetett megközelíteni a Dunán átvezető hidat, amely a legiotábor és a pesti oldalon levő Transaquincum nevű hídfőállás között teremtett összeköttetést.
A kapu maradványai a Kórház utca 7. sz. előtti romkertben tekinthetők meg.

Északi városfal és városkapu 
A polgárváros legkésőbb a 2. század első felétől városfallal volt megerősítve. A 160 cm széles pártázott koronával ellátott városfalat kívül kettős vizesárok, belül az őrség körüljárását segítő földtöltés kísérte. Az árkokkal védett, a nyugati oldalon tornyokkal erősített, a négy égtáj felé kapukkal áttört fal nyomvonala a római kor négy évszázada alatt sokszor módosult.
Az északi kapunál lévő városfalrészlet és a városfalat kísérő vizesárok ill. a városfalat e ponton keresztező vízvezeték csatornája megtekinthető. 
A kaputornyok erős alapjára épült a későközépkorban egy lőpormalom, melynek falai közt nyílt meg 1888-ban az aquincumi ásatások leleteiből összeállított helyszíni kiállítás. A kaputornyok maradványai jelenleg nem láthatók.

Déli táborkapu - Porta principalis dextra 
A porta principalis dextra itt helyreállított formájában a 2. század második felében épült. Az emeletes, négyszögletes kaputornyok két, egyenként 3,5 m széles kapunyílást fognak közre. Az építményen többször végeztek kisebb javításokat, átépítéseket. A kapu használatának utolsó idejében a 4. század elején a keleti kapunyílást elfalazták, s csak a nyugati átjárón keresztül közlekedtek. 
A kapun bevezető oszlopsorral szegélyezett út, a via principalis, a tábor észak-déli főútja, a tábor központi épületéhez, a principiához vezetett. Két oldaláról taberna-k (boltsor) nyíltak. A tabernasor mögött a legio 1. corhors-ának a laktanyái állottak, keleti oldalán pedig a táborparancsnok helyettesének, a senatori rangú tribunus laticlaviusnak a lakóháza. 
A déli táborfal helyreállított szakasza és a déli táborkapu rekonstruált maradványai a Flórián téri aluljáró délnyugati kijáratánál kialakított romkertben tekinthetők meg.

A legiotábor fürdője - Thermae Maiores 
Aquincum első régészeti feltárásán 1778-ban a legiotábor közfürdőjének egy terme került napvilágra. A kutatást vezető Schönvisner István eredményeit még a feltárás évében "De Ruderibus Caldariique Romani" címen közölte. A fürdőrészt rövidesen a feltárás után védőépületben mutatták be a nagyközönségnek.
Az aquincumi legio fürdőjét ma már csaknem teljes mértékben ismerjük. A tábor két főútjának kereszteződésében állott a monumentális, 120 x 140 m-es épület. Főbejáratai is e főutcákról nyíltak. Az épületet a 2. században emelték, majd többször átépítették. Latin elnevezését is egy Kr.u. 268-ból származó újjáépítési feliratról ismerjük. 
Tornacsarnok (palaestra), hideg, langyos és forró vizű medencék, fürdőkádak, izzasztókamra és tágas, padlófűtéssel ellátott termek szolgálták a katonák felfrissülését. Itt bőséges lehetőségük nyílt a testgyakorlásra, és a tisztálkodásra.
A Thermae Maiores romjai az aluljáróból nyíló Fürdő Múzeumban tekinthetők meg.

Kaszárnya és szentély romjai 
A legionáriusok szálláshelyei jóval egyszerűbbek voltak, mint a centurioké. Az egyes centuriák (századok) egy-egy keskenyebb utca két oldalán lévő, egymással szembenéző önálló kaszárnyaépületet foglaltak el. Az utcára nyíló oszlopos verandáról 13-13, előtérből és hálókamrából álló szálláshely nyílt. Az előtérben a fegyvereket tartották, a kb. 16. m2 alapterületű hálókamrákban általában 8-8 fő aludt. 
A Vöröskereszt utcában végzett feltárások során néhány háló - és fegyverkamra valamint az oszlopos veranda és út részletei kerültek elő. Az épületet a 2. században építették, többször renoválták, majd a 4. században alapvetően átalakították. A későrómai legiotábor megépülte után az egykori kaszárnyák fölé apszisos záródású csarnoképületet emeltek, amely minden bizonnyal középület - esetleg szentély - lehetett. 
Az épület fölé a 13. században ferences templom és kolostor épült. 
Az itt talált római oszlopfő másolata hívja fel a járókelők figyelmét a romokra.

Hercules villa 
A helytartóság természetesen nem csak a helytartói palota egyetlen reprezentatív épületéből állott, hanem ide sorolhatók mindazok a díszes paloták, fürdők, szentélyek és gazdag lakóházak, amelyek a Dunaág óbudai oldalán a helytartói palotával szemközt, az egykori katonaváros északkeleti és északi sávjában sorakoztak. A közigazgatási negyed épületei adtak otthont a tartomány igazgatására szolgáló hivataloknak és itt voltak a magas rangú tisztviselők lakóházai is, melyek egyike a Meggyfa utcában lévő ún. Hercules-villa.

Cella trichora 
A 360 táján épült háromkaréjos ókeresztény sírkápolna (cella trichora), s a katonaváros korábbi többperiódusú (2-3. századi) épületmaradványai láthatók a Körte utca - Hunor utca- Raktár utca sarkán. Ezek az épületek a mai Hunor utcát megelőző római útra nyíltak. A mai Vörösvári út a tábor Ny-i kapuján (porta decumana) kivezető út továbbélése, ezzel párhuzamos a tábor ÉNy-i sarkából kiinduló út - a mai Hunor utca.

Katonavárosi amfiteátrum 
A katonavárosi amfiteátrum elliptikus formát mutat és egy természetes, már a római korban meglévő mélyedés felhasználásával alakult ki. A legújabb ásatások eredményei alapján ezt a természetes mélyedést a legio már az 1. századtól katonai gyakorlótérnek használhatta.
Az Aquincumi Múzeum kőtárában lévő építési felirat szerint Antoninus Pius császár uralkodása alatt, Kr.u. 145 táján építette át kőbe a legio II Adiutrix műszaki alakulata.
A lelátó külső falainak hossztengelye 131, 8 m, kereszttengelye 108, 4 m. Az ÉK - DNy irányú hossztengely vonalában fekszik a két fokapu. A rövidebb tengely két végpontjában egy-egy állatketrec - carcer - foglal helyet. Nemesis istennő szentélyében feliratos oltárkövek álltak.
